Постійні коханці
Привіт
Як думаєш, я повинен їх опублікувати?
Що?..
Мої вірші. Ти ж знаєш, я пишу вірші.
Чому ти мене питаєш?
У мене таке відчуття, ніби я зраджую себе. Не знаю чому.
А ти хто?
Я?
Декоратор.
Декоратор?
Чому не справжній художник?
Справжній художник?
Декоратор і є справжній художник.
Ти, здається, дуже зацікавлений у мені.
Це тому, що у мене є гаш?
Знаєш, я ніколи не хотів би бути знаменитим або значним.
Я хочу бути анонімним.
Так чи інакше. Ми завжди самотні.
Жан-Крістоф робить вигляд, що не зрозумів.
А ти дійсно зрозумів.
От бачиш. Ми спілкуємося без слів. Ти б ніколи не повірив.
Мамо!
Франсуа Дервйо?
Ви не з'явилися на медичне обстеження для призову.
- Візьміть свої речі і ходімо зі мною. - Я не можу.
- Це закон. Ви повинні слухатися. - Я не можу іти з вами.
Я не піду.
Підете!
Що це? Пістолет? Ну, стріляйте в мене.
Стріляйте в мене. Кажу, застрельте мене.
Не жартуйте зі мною.
Добре, якщо так ...
Підпишіть документ, що ви відмовилися піти.
Я не підписуватиму жодних паперів.
Ви повинні, юначе!
Я не підпишу і не піду з вами, офіцере.
- Вони пішли? - Так.
- Бачив, що відбувається? Це здорово! - Лайно.
На бульварі Сен-Мішель якийсь хлопець дав мені коктейль Молотова.
Все, що я повинен був зробити, кинути його.
Так що я пішов до перехрестя, де зупинилися поліцейські фургони,
повні фліків.
Я сказав собі: "Запалю це і закочу під фургон,
і п'ять фліків згорять заживо".
Але потім я повернувся і думаю: "Я не можу вбивати людей"
Тому я залишив пляшку із коктейлем Молотова в стічній канаві.
Розумієш?
"Досить повторень. Рухайся вперед".
Наступного разу, коли спізнишся ...
Надія на вогонь
Звільніть наших товаришів!
А що каже партія?
Партія? Яка партія?
Ми партія.
Правильно.
Якщо хтось хоче взяти владу, але чекає дозволу,
це означає, що він хоче не керувати, а підпорядковуватися.
Помиляєшся. Організація в першу чергу.
Спочатку бери владу, а потім організовуй.
Організація для овець.
Ми хочемо анархію.
Що далі?
Авеню дю Мен, 23.00 завтра.
А зараз розійдіться.
Жирондисти йдуть!
Назад, товариші!
Виродки! Мудаки!
Блокуйте шлях, назад!
Не стійте, перекрийте шлях!
Чим його перекривати?
Мадмуазель, ви мене чуєте?
Спробуйте прокинутися.
Ну ж бо, мадам.
Зробіть невелике зусилля.
Поліція - SS! Поліція - SS!
Поклич хлопців! Гей, хлопці! Оця!
Посунемо оцю.
Візьми отам. Он там. Ні, далі.
Повільніше! Сюди.
Трохи далі!
Стоп! Перейти на іншу сторону.
Перевернемо!
Індивідуальні права, сволото!
Обережно!
Скоріше!
Це не прогулянка у парку.
Треба збити хоч одну, перш ніж вони забарикадуються!
Хочеш?
Офіцере, готуйтесь до атаки.
Повільно. Повільніше.
Назад!
Тоді завтра на Марсовому полі.
- Я пацифіст. - Це не проблема.
Я пацифіст!
Спочатку направо. Потім ще раз направо.
Потім через парадні двері, перш ніж вони повернуть за ріг.
Якщо вони побачать мене, мені капець.
Хто це?
Мсьє, я дуже наляканий. Будь ласка, впустіть мене.
- Ви з тих, що палять машини? - Так.
Мав би подумати про це раніше.
Чорт!
Ви перевірте сходи.
Перевірте двір.
Ну, що? Нікого?
Ідіть і візьміть п'ять ліхтариків
- Нічого? - Нічого.
Візьмемо ліхтарики.
Криза: 1-й контакт між урядом і профспілками
Нові сутички вчора ввечері у Латинському кварталі
Перестановки в кабінеті міністрів:
Помпіду залишається прем'єр-міністром. Дебре може залишити посаду міністра фінансів
Страйки охопили ще більше фабрик
Франсуа! Ти поранений?
Нічого страшного. Можна мені тут заховатися?
Заходь.
Я слухала радіо.
За мною ішла поліція,
і я опинився в цьому районі.
- Ось. - Дякую.
Цукор.
Зателефонуй батькам. Вони, мабуть, хвилюються.
Ні, минулої ночі мене дивився лікар. Нічого серйозного.
Який жах!
Не уявляєш, яка наволоч ці фліки!
Спочатку вони підійшли до барикади, що ми побудували,
поки ми відступали.
Вони повалили її фургоном,
поки ми будували ще одну.
Величезну, двометрову, з камінням та дорожніми знаками
і таким іншим. Замість того щоб валити барикаду,
фліки вийшли зі своїх фургонів, перелізли її
і переслідували нас із кийками.
Вони небезпечні. Вони б'ють жінок.
Набрати тобі ванну?
- Набрати тобі ванну? - Був би радий.
Я дам тобі одяг твого батька.
Штани можуть бути завеликими.
Ні, все в порядку.
- Сорочка. - Так.
- Ти йдеш? - Так.
Тато здався? Переїжджає сюди?
Хотіла б я знати!
Кожного разу, коли він йде, лишається все більше його речей.
Він втратив пильність.
- Рушник. - Дякую.
Мені треба йти на роботу.
Можеш спати в моєму ліжку, якщо хочеш.
- Замкни двері, коли підеш. - Добре.
Вибач, але мені дійсно треба йти.
Я зустрічаюся з подругою. Кудись поїдемо разом.
- Їжа в холодильнику. - Добре.
- Подзвониш батькам? - Так.
- Бувай. - Бувай. Вибач, не обійматиму.
Цієї миті на фондовій біржі пожежа
Зовсім недавно демонстранти потрапили в будівлю фондової біржі.
Вони відчинили навстіж вхід. Увійшли.
Виламували двері, залишивши всередині ...
Мамо, ми просрали.
Пролетаріат збирається здаватися.
Профспілки більше бояться революції, ніж буржуазія.
Вони хочуть тільки отримувати більше грошей від своїх босів.
Ніби це зробить їх щасливішими.
Вони не розуміють, що життя це те, що важить, а не гроші.
І гроші не змінять їхнє життя.
Це дуже важко. Я божеволію, клянуся.
Так що тепер тільки одне питання:
«Чи можемо ми зробити революцію
"Для пролетаріату, незважаючи на пролетаріат?"
- Просто почекай. Все може змінитися. - Ні.
Не може нічого змінитися.
Іди спати, тобі стане краще.
Мамо, ми не програли, знаєш. Ми просто не хочемо, щоб хтось помер.
Ти справді думаєш, що могли бути жертви?
- Як справи? - А у тебе?
- Як твій палець? - Все в порядку.
- Ага, ти ж не бачиш. - Спочатку боліло, але вже ні.
Пусте.
- Привіт. - Привіт, Люсьєн.
- Все в гаразд? - Так.
Все скінчено.
- Скінчено? - Так.
Нічого не тішить. Але все скінчено.
Перш ніж з'явиться подібна нагода ...
Отак. У магазинах порожньо.
- Вони холодні! - Звичайно.
Мені було страшно.
- Він схуд, як думаєш? - Трохи.
Нічого. Я їм, я в порядку.
Знаєш, коли досягнеш ... певного віку... 100 років і більше ...
Дякую. Тоді піклуються про тебе, як про дитину.
"Їстимеш?" "Так. Я не хочу супу".
Час від часу я викидав їжу.
Допомогти?
Ми їстимемо те, що нам подобається.
Вони навіть постачатимуть пальне.
Таким чином, ми поїдемо на вихідні.
Все організовано. Спочатку миємо машину.
Отак і йде день. Зранку миємо машину
Потім накриваємо на стіл і їмо до п'ятої.
Це життя, нормальне життя.
Досить. Їж сардини.
Будинок за містом,
цього досить.
Якщо не любиш крикливих дітей,
ризику на автомагістралі ...
І ніби нічого цього ніколи не було, так?
Ніби нічого цього не існувало. Як нічого не сталося.
Досить гратися. Їж сардини.
Я хотів роказати Франсуа ...
історію, щоб його відволікти.
Хтось якось сказав мені:
"Знаєш, життя стає довшим,
"тобі треба думати, що ти існуватимеш
"до 140 років". Ну, я ...
Ти дуже добре знаєш.
Тобто, 20 плюс ...
плюс 140 ... Ще 60 років жити?
Добре, я із задоволенням. Але ...
хто ж тобі пенсію стільки платитиме.
Ще 60 років жити! І все ...
А тоді доберешся до 180, два століття!
Старі в Біблії ...
Кажуть, у давні часи, в 70 р. до н.е., священики
жили 700,
800 років.
Це легенда. Але говорять про це
так, ніби це правда.
Я вже не кажу про горил. Горила живе ...
довго.
Сто, сто п'ятдесят років.
Слон - 300 років.
Інші ... Восьминоги живуть довго, вони дуже розумні.
А ти, пташко ...
цвірінь-цвірінь, співаєш для інших.
Це типово. Все юдейське страждання світу.
- Ти прийдеш до мене в гості? - Куди?
- За місто. - Навіщо?
Вона їде. Кидає нас.
Спалює мости.
Куди вона їде?
Спочатку до друзів у Веркор.
Потім буде видно.
Я не збираюся повертатися в офіс. Не після всього цього.
Бачиш, ти поводишся пихато. Але ...
Ти більше розчарована, ніж ми.
Це не так.
Не хочу так більше жити.
У всякому разі, вона чинить правильно.
Ти теж сподівався на зміни.
Ну! Це нормально ...
Більше, ніж ми.
Ти теж.
Ти прийдеш до мене, Люсьєн?
Так.
Звичайно.
Стривай!..
Показати тобі дещо з тих часів, коли ти був дитиною?
Трюк з ножем?
- Пам'ятаєш? - Так.
Чекай. Ти його знаєш?
- Показувати чи ні? - Так, давай.
Подивимося, чи в мене ще вийде ...
- Пам'ятаєш? - Непогано.
Ну, що? Зараз зрозумів? Ні?
Це зрозуміліше.
Магія для дітей.
Під час полуденка з друзями.
Ще раз.
Увага.
- Побачив? Уже не бачиш? - Бачу, бачу.
Тепер ти все побачив.
Виходить тільки один раз.
Дивись ось цей трюк. Це просто. Виходить завжди.
- Папір там чи немає? - Тепер він там.
А зараз немає. Хочеш, він зникне сам по собі?
Магія. Зникай, давай!
- Він там чи ні? - Ні.
- А тепер він там? - Вже немає.
- Хочеш? - Так. Дуже добре.
- Хочеш два? - Так.
Ось він повернувся.
Засідання Постійного Суду збройних сил відкрито.
Третє судове засідання, справа номер 45, Франсуа Дервйо.
Будь ласка, встаньте і назвіть своє ім'я,
вік, рід занять та адресу.
Мене звати Франсуа Дервйо, мені 20 років
і я живу на вулиці Рішельє 20... 29 у Парижі.
Я митець.
Ви підлягаєте призову до армії.
Ви тут з'явилися за відмову від проходження військової служби.
Я коротко перерахую факти, за якими вас звинувачують.
20 січня 1968 року
жандарм прийшов до вас додому
після того, як ви не з'явилися на медичний огляд призовників.
Ви відмовилися піти з ним.
Коли жандарм повернувся з підкріпленням,
ви зникли.
Ви були арештовані
коли ви пішли в жандармерію, щоб забрати свій паспорт.
Чи згодні ви з цим?
Так.
Чи ви свідомі того, що маєте пройти військову службу?
Я знав, але у мене не було часу.
Ви смієтеся з нас?
Мсьє суддя, я...
Адвокате, ви говоритимете пізніше.
Прошу урядового службовця виголосити фінальну промову обвинувачення.
Відмова від проходження військової служби
карається відповідно до статті 397 Військового кодексу.
Усі, хто уникають служби, виправдовуються так само,
думають, що вони знають кращий спосіб провести час,
замість того щоб присвятити його національній обороні.
Уявіть собі, що буде з цієї оборони,
якщо всі молоді люди, що мають відслужити,
кожен із занняттям,
цілком гідним і значимим,
міркував би, як мсьє Дервйо.
Ось чому я прошу вас вдатися до максимального покарання
передбаченого військовим законом.
З цієї причини я прошу засудити мсьє Дервйо
до позбавлення волі на строк
не менше шести місяців без права відстрочки.
Захист має слово.
Я повністю згоден з тим, що було сказано мсьє прокурором.
Насправді, як правило, якщо молоді люди, які були призвані
вирішують, що у них є справи важливіші, у нас не буде армії.
Але кожне правило має винятки, які підтверджують його.
Крім того, серед цих молодих людей є
деякі, які навіть якщо вони в змозі, як щойно сказав урядовий службовець,
не придатні до військової служби.
Це справа мого клієнта,
як показують його медичні довідки.
Але це насправді не свідчення того, що ці молоді люди
не здатні служити країні інакшим чином.
Я говорю про талановитих людей, які примножують славу країни.
На мій погляд,
якщо думка сучасника щось важить,
мій клієнт є одним з них.
Він поет, справжній поет.
Його праця зазнає непоправної шкоди,
будучи надзвичайно чутливою,
від суворого військового життя.
Якщо ви читали деякі вірші, додані до його справи,
я впевнений, ви погодитеся зі мною.
На завершення
я прошу вас, панове, не душити в зародку
твори, які одного дня
творитимуть безсмертну славу Франції.
Я закінчив, мсьє суддя.
За цими Рембо, Бодлерами ...
тюрма плаче.
Дякую Вам, пане адвокат.
Придатний для роботи в офісі.
Не звільняється від призову 68-го року.
6 місяців позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку.
Визнаний непридатним до військової служби, № 2, за станом здоров'я.
Хочеш покурити бамбукову люльку?
Хочеш спробувати?
Так.
Сідай.
Отак!
Вдихай дуже повільно.
У Римі теж був жах.
Люка поранили осколком гранати в груди.
Були поранені.
І одна людина загинула.
Затягуйся повільно.
Давай.
Лягай.
- Курва!
Ви двоє, заберіть їх до камери.
Ну, хлопці, в буцегарню.
Давай, покажи нам!
- Що? - Давай, покажи нам.
Це не смішно.
Надії на постріл
Хочеш?
Ні, дякую
Мені жарко.
Ми зустрічалися і раніше, так?
Так.
У травні на вулиці.
Ти дуже гарна.
- Ти Франсуа? - Так.
- Ти друг Антуана? - Так.
- Звідки ти знаєш? - Просто знаю.
- Антуан теж твій друг? Він тобі сказав? - Ні.
- Що? - Ні.
- Хто? Твій друг? - Ні.
Хто ж тобі сказав?
Не Антуан.
Що мене звати Франсуа?
Ти пишеш вірші?
Так?
Тобі сказали, що мене звати Франсуа і що я пишу вірші?
Так.
Хто тобі це сказав?
Так мені сказали.
- Скажи мені, хто тобі сказав. - Ні.
- Гаразд, побачимось пізніше. - Побачимося.
Іди, дурню! Не бачищ, вона тебе чекає!
Маєш рацію.
Може, залишимося тут разом трохи довше?
- Зачекаєш? - Звичайно.
Гаразд.
"Мені бракує миру
"Тихої легкості, що творить із цього життя дзеркало
"де все намальовано однією миттю, на якій
"усе ковзає".
Це написав Мюссе.
Знаєш Мюссе?
Не дуже.
Знаєш, крім Верлена,
ні, ще Бодлер, майже нікого.
Тоді
я розкажу тобі про поезію.
А ти розкажеш мені про скульптуру.
Так ми відкриємо одне одному те, що нам важливо.
Суцільне задоволення, правда?
Я працюю в ливарному, щоб заробити собі на життя.
Виливаю скульптури інших людей.
Але мені це подобається.
Пам'ятаєш, ми зустрічаємося сьогодні ввечері?
Так.
Ти йдеш?
- Що трапилося? - Нічого.
Як думаєш, мені можна йти у ванну?
Я перевірю, почекай.
- Угу.
Ти ніколи не говорив мені, хто твій батько.
Ти справді хочеш знати?
Ні, але взагалі ...
Він сволота.
Дійсно? Тобі пощастило.
Може, поміняємося?
У мене вже немає.
Він пішов на небеса, коли я був маленький.
Замість нього у мене є готівка.
Мій справжній батько - це готівка.
А якби у тебе не було грошей?
З моїми грішми чи був би ти таким?
Отак, гроші і я нероздільні. Я - це гроші.
Але не цілком.
Якби їх у мене не було, я був би не я,
і я б не ставив це питання,
хоч насправді це не я запитую, а ти.
Ті, в кого немає грошей, думають мати їх чи не мати.
Для тих, у кого вони є, це не питання, це очевидно.
Шокує те, що я кажу? Так?
З глузду з'їхав, чи що?
Я не жартував. Тобі пощастило.
Справді?
Ненависть до батька змушує тебе щось робити.
Я не ненавиджу його. Мені його шкода.
Я хотів би жити в суспільстві, де батьки і сини не ненавидять одне одного.
Це добре.
Ти не віриш у це?
Не знаю.
Ти віриш у це, і це має значення.
Хіба ти не хочеш революції?
Вона у мене з'явилася разом із спадщиною.
Зі своїми грішми я створив собі королівство без законів.
Не зараз!
О, Шад, це ти.
- Хочеш що-небудь? - Ні, нічого.
То ти думаєш, тільки бідні виграють від революції?
Ні, але я не такий ідеаліст, ніж ти.
Можна спробувати захопити владу або, принаймні, збалансувати її,
але я не вірю в людську щедрість.
Не можна змінити цінності.
Але не хвилюйтеся, я допоможу вам, хлопці.
Хочете трохи грошей?
Революцію на грошах не зробиш.
Ну, і дяка Богу за це.
Хочеш?
Тільки для себе?
Ні, дякую.
- Впевнений? - Так.
Я думаю, він був дуже закоханий у мою матір і розчарований.
Він занурився в роботу. Париж, Бейрут, Женева.
У нас було все. Він надсилав їй усе, що вона просила.
Гроші на одяг, подорожі, навіть якщо без нього.
Коли він повертався, вони вдавали, що люблять одне одного.
Чому?
Я не дуже пам'ятаю його. Він загинув в авіакатастрофі,
коли мені було ... вісім.
Після цього її друг переїхав до нас.
Я мусив називати її хрещеною матір'ю.
Це безумство. Ось так щодня!
Одного разу вночі ми були самі, вона принесла ванночку в мою кімнату ...
- Навіщо? - Ну, старий, це було моє хрещення.
Куди ви?
Ми дістанемо трохи опію і повернемося назад.
Будьте обережні. Може, трохи замаскуєтеся?
Не діставай.
Заспокойся, якби мене хотіли посадити, то давно б це зробили.
Що це ти робиш ...
- Зробив. - Що?
Розкажи.
Я раніше викопував черепи на кладовищах.
- Скільки тобі було років? - П'ятнадцять.
- Я також крав машини. - Коли тобі було 15?
Пора іти.
Це там, номер 35, 4-й поверх праворуч.
Скажи йому, що тебе прислав Жером. Якщо він не згадає, хто це,
дай йому це.
Стривай!..
Ось бери.
Чекай!..
Чому не підеш зі мною?
Ти боїшся? Хочеш, щоб я пішов?
- Ні, якщо ти скажеш, то я піду. - Там не завжди одна й та сама людина.
Я йду.
Якщо зловлять, назвеш моє ім'я.
Ти дурний чи що?
Ну, як домовлялися, побачимося вдома.
До скорого!
- Антуан? - Так!
Я піднімаюся. Зустрічаюся з тим хлопцем.
Беру пакет, повертаюся до входу, а потім вагаюся.
Пробую заховати його в поштову скриньку. Не виходить.
Кажу собі: "Який ідіот! Там нікого немає!".
На виході бачу сміттєве відро.
Ховаю туди пакет.
Виходжу на вулицю.
"Гей, ти!"
Два жандарми у цивільному.
"Що ти там робив?"
"Ходив до подруги, але її немає".
Поки я розмовляв з одним, інший мене обшукав.
"Як звуть твою подругу?"
Слава Богу, я нишпорив по поштових скриньках!
Згадав прізвище, яке прочитав,
схоже на прізвище однієї знайомої.
Так що я назвав йому прізвище, сподіваючись, що він не буде питати ім'я.
Спрацювало.
Або вони знали всіх в будинку,
або я їх надурив. Один каже:
"Добре, згинь". "Доброго вечора вам, мсьє".
Я йду, а потім повертаюся.
«Вибачте, у вас є папірець?
Я хотів би залишити записку для моєї подруги».
Один дістає записник,
вириває сторінку і простягає її мені. Краса.
Краса.
Я заходжу в будинок.
Трохи чекаю, ніби я піднімаюся по сходах,
і вуаля.
Чесно кажучи, непогано.
Ідея з запискою була чудовою!
Уяви, якби це добро опинилося у сміттєвозці!
Зараз мені байдуже до поезії.
Ти для мене все.
Я також можу працювати,
знаєш.
Ніколи не поступайся тим, що любиш.
Та я ж не поступаюся. Але зараз я відклав поезію.
Мій друг живе тут.
Він живе тут, на другому поверсі.
Справді?
Фредерік!
Він спить.
Подивися,
У мене глина під нігтями.
Мені подобається гуляти з тобою уночі.
А тобі?
Так, мені теж.
"Заплющувати очі на жахливий рев із небуття"
Що це?
Вірш, який я написав.
Ти ніколи не забудеш, правда ж?
Чого?..
Цієї миті.
Ні.
Обіцяй мені.
Присягаюсь.
Двічі я думав, що я був закоханий.
Тоді я зрозумів, що я не слухаю
дівчат, з якими я був.
Я і не мріяв про дівчат мого віку, які б мене розуміли.
Як думаєш, дощу не буде?
У мене дірка в черевиці.
Іди
Вперед!
- Привіт. - Як справи, Жозефіно?
Це Каміль ... Жозефіна.
- Як поживаєш? - Добре.
Бувай.
- Підемо подихаємо? - Так.
Щось не так?
Ні, чому ж?
Не знаю.
Ти повернулася рано.
Третя ночі - рано?
Я роблю чай. Будеш?
Не знаєш, де Шад?
Я з дівчиною.
Вона в моїй кімнаті.
- Подбай про неї. - Звичайно.
Це новий номер Крістіана.
Це цілком таємно. Не давай його нікому.
Він шукає тебе. Я сказав, щоб приїхав сюди. Він задихався.
Ніхто не нагадує священика більше, ніж військовий.
Таке скажеш.
Вони знають усе. У них є істина.
Тільки у військових не Біблія, а статут. Яка різниця?
Це також універсальна істина.
- Християнин не Мао. - Можливо.
Але це те ж саме.
Як і Мао, він думає, що буде вчити маси, як здійснити революцію,
як жити.
Ніби маси самі ніколи нічого не робили.
Але хто, які маси?
Ті, хто підпорядковуються, ті, хто слухаються. Але маси не слухаються.
Але хоч і добилися необхідних умов,
нічого не вийшло. Чому?
Ти занадто нетерплячий.
Та ні.
Помиляєшся. Я б зрадів, якби це сталося.
- Чекаючи цього моменту... - Чекай.
Твої друзі не проти, що ми покуримо опію?
Може, тобі теж досить.
Шад!
- Ти йдеш? - Не хочеться.
Ходімо.
Не хочеться йти без тебе.
Звичайно, йди.
Почитай книгу.
Пройдися.
Зверни увагу на ще одну книгу.
Потім виходь.
- Як справи, Франсуа? - Добре. Дивися.
Антуане. Я думав, чи іти до тебе
чи в найближчий нічний клуб.
Я вибрав нічний клуб.
Принаймні там знаєш, як діяти.
Ти буржуа.
Ти граєш роль, але ти боягуз.
Інші не кращі. Вони програють революцію у будинку.
Я більше ніколи тебе не побачу.
Жан-Крістоф.
Чорт!
Інкрустована.
- Що це? - Вторяки.
- Що? - Шлак.
Опій, який курили.
Приготую - і матиму опій з вторяків.
Бідні їдять його на Сході.
Ковтають його.
Люк ...
Можеш мені допомогти?
Потримай.
- Це новий? - Що?
Вибач.
- Де ти його взяла? - Як завжди.
Колись попадешся.
І моя сестра теж.
Раз ви були разом...
Приєднаєшся до нас?
Я йду.
Побачимося пізніше.
Виїжджаємо на машині. Проїхали через Шварцвальд.
От і...
Два інших про це знають. От вони туди доїхали ...
В якийсь момент закінчується бензин.
Хлопець зупиняє машину і каже: "Будь тут, дорогенька.
"Піду куплю бензину".
Він залишає її саму вночі. Вона починає казитися.
Каже їй: "Якщо ..." Хочеш затягнутися?
"Якщо щось станеться, не повертайся. Нічого не роби.
"Залишайся на місці".
Дівчина чекає. Годину, дві, три.
Вона ніколи знову його не побачить.
Коли все йде добре, це відчуваєш. Ніби
хвиля піднімається з живота і йде до голови.
Ти про що? Секс?
Ідіот. Ні, про живопис.
Коли ти можеш,
то один рух пензля - і бачиш картину.
Для мене досить. Нічого. Інакше буде занадто.
Читав "До революції"?
Послухай, це Махна.
"Анархістський революціонер дав мені зрозуміти, що половина нашої боротьби
велася масами, що боролися за свободу
і незалежність окремих осіб і людства".
Махно.
Я закінчив.
- Ну, думаю, так. - Сонце, ти задоволений?
Я не знаю. Скажи мені.
- Приходь і подивися пізніше. - Добре, згодом.
Вони ж однакові.
Я хотіла в тебе запитати.
Але не наважуюся.
Ну, кажи. Що?
Я хочу зробити це з кузеном Антуана.
Я думаю, він привабливий.
Ну, тоді вперед.
Це ж нічого?
Ти впевнений, що не викажеш мені потім?
Ні. Давай.
Впевнений?
Так.
Знаєш що?
У нього крихітний пісюн.
Набагато менший, ніж твій.
Якби тільки Антуан купив картину!
Нам дуже треба гроші.
Я знаю.
Чогось бракує?
Ні, мені подобається, як є.
Щось мені тут не так.
Якийсь дисбаланс. Отут, угорі.
Я довіряю тобі.
Я запитаю Антуана, що він думає про неї.
Можеш підійти на секунду?
- Що? - Хочу знати твою думку.
Як ти гадаєш?
Я купую її.
Я тебе питаю, що ти думаєш.
І я кажу тобі, я купую її.
Це не естетичний погляд, це благодійність.
- Хіба ти не хочеш, щоб я її купив? - Хочу.
Але спочатку скажи мені, що ти думаєш.
Це красиво. Я вважаю, вона гарна. Хочу її мати.
Тепер я можу її купити?
Якщо ти дійсно думаєш, що вона гарна,
вона твоя. Я буду радий.
Вона не досить гарна для сьогодення.
Правда?
Боже, ну, ти й зануда!
- Ну що ж, я тобі її продам. - Продаси?
- Врешті-решт непогано вийшло. - У тебе є ще трава?
Скрутиш нам сигарету, добре?
- Що сталося з Леєю? - Я не знаю.
Два роки тому тут були корови.
Це правда, знаєш.
Давай, ми вже майже прийшли.
Заходь.
Вона на чергуванні протягом тижня.
Можеш допомогти?
Це треба потягнути.
Почекай, мій палець! Я пожартував.
Гарно виглядає, правда?
Можна дихати.
Підійди і подивися.
- Що? - Підійди і подивися.
Ти ж не показуватимеш мені сімейні фотографії!
Чому ні?
Що? Щось не так?
Я хотіла показати тобі фотографії мого батька.
Вибач. Ну, покажи.
Дивися.
Не ці.
- Це він? - Так.
Дай погляну.
Це красива фотографія.
Він добре вийшов.
Як один із персонажів Пазоліні.
Так. Мені це дуже подобається.
Він навчив мене малювати.
Він відчував мистецтво.
Він був дуже чутливим. Я ним захоплювалася.
Він усе життя працював на заводі. Був у комуністичній партії.
Мріяв покинути все і зайнятися малярством.
Але не міг втілити свою мрію.
Боявся бідності.
Нам потрібні були два джерела доходів.
І моя мати боялася його втратити.
Уяви, він змінює своє життя, починає зустрічатися з іншими художниками ...
А де вона у всьому цьому?
Вона боялася, що він знайде іншу жінку.
Тому вона ніколи не дозволяла йому це зробити.
І його робота ... Він працював на фабриці іграшок ...
Час від часу у нього ставав клубок у горлі. Він ішов з роботи,
вештався на вулицях.
Або ішов додому і спав весь день.
Його бос любив його. Тому дозволяв йому доробити у неділю.
Я зберегла записники. Я покажу їх тобі.
Він писав оповідання про свою юність в Італії.
Короткі оповідання.
Він знав що таке голод.
Я прочитала їх після його смерті. Я була сама не своя.
Він був неписьменним. Він диктував колезі.
Саме тому я ніколи не відмовлюся від скульптури.
А це що?
Серія, яку я робила.
Це частина серії для художньої школи.
Це ти зробила?
- Ти бачив? - Бачив що?
Ти бачив оце?
Що це?
Це сексуально ...
Вони належать одній подрузі моєї мами.
Вони шиють нижню білизну, трохи ризиковану, для спеціалізованого магазину.
Дай мені подивитися.
Чесно кажучи, некрасиво.
Ти думаєш, що вони сексуальні? Тобі подобається?
Я не знаю. Ні.
Мені смішно. Це просто треба одягнути.
Твоя мати дуже прогресивних поглядів.
Можна і так сказати.
- Вона заробляє трохи грошей. - Так що ...
Гроші, я бачу.
Знаєш, я виходжу заміж.
За Івана.
За Івана?
Я думала, між вами все скінчено?
Ми зійшлися 2 місяці тому.
Яке лихо!
Кажу тобі, він змінився.
Він не робитиме дурниць, він боїться мене втратити.
Шарлін, ти з глузду з'їхала.
- У нього досі та цапова борідка? - О ні, це було жахливо!
Я змусила його зголити її.
У нього гладка шкіра і волосся до сюди.
Що?..
Я даю йому уроки кохання.
Я змусила його робити те, чого він ніколи не робив раніше.
Зі мною він відкриває себе.
А я з ним.
Він щасливий, і нам добре.
Не може бути.
Знімаємо однокімнатну квартиру.
- Коли ви одружуєтеся? - Наступного року.
Смачного!
Так, а ти? Ти мені нічого не кажеш.
- Закохана? - Так. Дуже.
Справді любов чи дурієш?
Думаю, цього разу все по-справжньому.
Чим він займається?
- Він поет. - Тобто?
Він пише чудові вірші.
Він дуже талановитий.
Він одружений?
Навіщо одружуватися? Ти здуріла, йому 20 років.
Що ж, це краще.
Я не хотіла б, щоб ти вляпалася. Поет ...
Поки що віршами за рахунки не заплатиш.
Я думала, він старий,
одружений або щось таке.
У тебе бурхлива уява, Шарлін.
Ні, він чиста істота.
Знаєш, я ніколи не плутала любов із сексом.
Не обов'язково любити того, з ким спиш.
Я завжди розрізняла ці речі.
Але цього разу у мене є і те, й інше.
Це щось глибоке.
Зачарування...
і секс.
Так ти йому не зраджуєш?
Ні.
Ні, ні, врешті-решт.
Навіть якщо часом я відчуваю щось ...
Але це швидкоплинне бажання. Дуже сильний потяг.
Але це не рахується.
І ще ...
я обожнюю з ним кохатися.
Ми були голодні, але то було нічого.
Іноді ми крали ...
коробку камамберу, якийсь паштет ...
Було добре.
Ми повеселилися.
Пам'ятаєш мій голодний страйк?
Так.
- Ні, нічого. - Що?
Ні, нічого.
Мені треба йти. Час.
- Дуже рада була тебе бачити. - Я теж.
Не зникай.
Обіцяю.
Приїдете до мене в Савіні з Франсуа?
Так, звичайно.
Бувай. Щасливої дороги.
Гарного дня.
Що це таке? Хочеш мені приснитися?
Отже, ти шалено закоханий?
Це тобі на користь. Добре виглядаєш.
Я не жартую, це правда.
Ти не бачишся з Жаном-Крістофом?
Але проблема в тому,
єдина справжня проблема
щоб розв'язати протиріччя між
задоволенням носити яскраві кольори
і необхідністю носити темні кольори.
Чому необхідністю?
Темні кольори кращі, ніж світлі, але не такі приємні.
Треба вибирати між тим, що бачиш ти і тим, що бачать інші.
Наприклад,
ти бачиш, що у червоному, фіолетовому, рожевому, зеленому
я виглядаю, як божевільний папуга.
А якщо я вдягнений у костюм з вітрини магазину "Bouquin" з сірого оксамиту ...
то виглядаю, як Фрагонар.
Люк. Я вважаю, що ти жорстокий зі мною.
Ти мене ображаєш.
Я відчуваю, що ти зганяєш на мені злість.
І в ці моменти я хочу бути в іншому місці.
Леа.
Кажу тобі, я уже помер.
велич закоханості
Що це?
Три - правильне число.
Всі непарні числа правильні.
Сім.
Дев'ять. Одинадцять.
Я думаю, я заплутався б.
Ти у двох можеш заплутатися.
Це огидно.
Чому це огидно?
Здається, я злякався.
Я теж.
Два дні вже довгий час.
Вибач.
Посміхнешся мені?
Я готовий.
Ти куди?
Ми не ходимо в одне й те ж саме місце.
А з нами не пообідаєш?
Натовп не для мене.
Приходь! Ми пригощаємо.
Ви дуже добрі, але ні, дякую.
Позич мені шарф.
Ні в якому разі. Можеш взяти мій носовичок.
Позичиш мені його?
У чому справа?
Я працювала десять годин.
Я приготую тобі щось поїсти.
- Хтось є вдома? - Ні, ніхто.
Намагаюся тебе зрозуміти.
Справді?
Та мені й не треба. Я знаю тебе. Я люблю тебе.
Справді? А як ти мене любиш?
Так, як ніколи не полюблю нікого іншого.
А що, плануєш?
- Цього я не знаю. - Серйозно?
Так.
Даси почитати оповідання твого батька?
Якщо вони хороші, ми спробуємо видати їх.
Я думала про це.
Може, колись, але ...
не зараз.
Нахили більше.
Назад.
- Усе гаразд? - Так, я знайшла.
Було під лавкою.
У мене нові замовлення статуй.
Мені потрібна модель для ескізів.
Ти мені позуватимеш?
- Оголеною? - Ні.
Я тобі заплачу.
Я не хочу оплати.
- Чому? - Я не модель.
То ти не хочеш?
Не знаю.
Мені треба про це подумати.
Вже пізно.
Жан хоче, щоб я йому позувала.
Як?
Ось так. Тобто в одязі.
Ага.
Він хоче зустрічатися з тобою?
Ні.
Ну, я не знаю. Можливо.
Йому просто потрібна модель.
Я прошу твого дозволу.
- Ти просиш мого дозволу? - Так.
Навіщо? Він тобі не потрібен. Ти вільна.
Та ні. Я люблю тебе.
Крім того, я впевнена, що він добре заплатить.
Він у тебе закоханий?
Ні, я думаю, що він просто щедрий.
Добре заплатити для нього не проблема.
Багато грошей для нас - ніщо для нього.
Я отримала листа від хазяйки квартири. Вона хоче, щоб я виселилася, її дочці потрібна кімната.
Якщо нам доведеться піти в готель ...
Ми можемо залишитися в Антуана.
Я не хочу залишатися тут все життя.
Може, нам жити не так довго лишилося.
Я хочу, щоб ми жили дуже довго.
Я хочу, щоб ми були разом дуже довго.
Це неймовірно, яка самотність у серці кожної людини.
Немає судоми?
Ні, все гаразд.
Тільки отут.
- Ну, як зручно позувати? - Так, дякую.
У тебе була б власна студія, час для роботи.
Я познайомив би тебе з потрібними людьми.
Арт-дилерами, клієнтами.
У Франції немає перспективи.
Ні, це вторяки.
Ось опій.
- Прочитати тобі один мій вірш? - Як захочеш.
Він називається "Ідеальне ліжко".
Ну, тоді я читаю.
"Хмари, кілька снігових клубків
на блакитному тлі.
Їх не уявиш інакше.
Вони схожі на янголів.
У цьому ліжку спала та,
чиї очі дивляться
у небо в забутті,
у небо...
в забутті
Одного дня я її знайду".
Дуже гарно.
Ти мене налякав.
Мені наснилося, що тебе немає.
Ти з глузду з'їхав.
Це був кошмар.
Я завжди буду з тобою.
Що б не сталося.
Клянешся?
Так, клянуся.
Давай спати.
Гаразд
Поліція, відчиніть!
Хвилиночку, я не можу знайти ключі!
Сховай траву!
Зараз я іду!
Дуже перепрошую, у мене не було ключів.
Доброго ранку, мсьє.
Комісар Лефевр.
Бланшар, судовий пристав.
У мене тут є ухвала суду.
Несплачений штраф ...
- Ах, так, штрафи. - Із ...
1965 року.
Заходьте. Я підійду.
Це студія художника.
- Це ви намалювали? - Ні.
Мсьє ... родич?
Ні, я друг Антуана.
Непогано.
Сучасні, але ...
Цілком.
Я теж трохи колекціонер.
Правда, збираю менш сучасні речі, але ...
Непогано.
Скільки я вам винен?
У вас немає ручки, мсьє?
Ви теж художник?
Ні, я студент.
Нічого страшного. Не треба боятися.
- Ось, будь ласка. - Чудово. Спасибі.
- Я не записав ім'я. - Я запишу.
Дякую. Я забув про штрафи.
Нічого. Маємо ж ми чимось займатися.
- До побачення, мсьє. - До побачення.
Ви забули ручку.
- Подайте. - Дякую.
- Гарного вам дня. - Взаємно.
- У них є підозри? - Звичайно.
Звичайно, є.
Вибач.
Це моя вина. Треба було ...
Але це не так страшно.
Ні, звичайно.
Знаєш, у перший раз
іноді дівчата не можуть цього зробити.
Тривога ...
Я боялася батька.
Хоча мені дійсно подобався той хлопець.
Нам обом дуже хотілося.
Так сталося і з іншим, коли ми були ще разом.
Можеш їсти, якщо хочеш.
Ні, я не голодний.
Сідай.
Я готую суп.
- Ти не хочеш сісти за стіл? - Мені й тут добре.
- Ось, візьми.
Як думаєш, Антуан любить мене?
Ти можеш сказати мені.
Це хороший!
Так ти був у Нормандії?
Щоб зробити щось, чого ми ніколи не робили раніше.
Провести вихідні в кращому готелі, не виходячи з кімнати ...
Але це ж коштує місячну зарплату.
У Лори багатий чоловік, вона може собі це дозволити.
Поліція
Добрий вечір, мсьє. Обличчям до стіни.
Є щось?
У вас щось є?
Ні.
Ні, у мене нічого немає.
- У них нічого. - Дуже добре. Дякую, мсьє.
- Гарного вечора, мсьє. - До побачення.
Думаєш, ми у їхньому чорному списку?
Це очевидно.
А, може, й ні. Старий, ти параноїк.
Побачиш у в'яниці, чи я ...
Ні, він правий.
А все-таки підемо іншим шляхом. Ходімо.
Не йдіть туди.
- Я сказав, ходімо! - Що?
Я повинен тобі дещо сказати.
Що?
Знаєш, що я збираюся робити?
Я збираюся покинути Париж і переїхати в Марокко.
- Не може бути! - Саме так.
У мене там є будинок і друзі.
Старий марокканський друг.
Він може знайти мені роботу стажера в газеті.
З усім, що тут відбувається, це зараз або ніколи.
Отже, кодове слово?
Кодове слово? Що це?
Ну, кодове слово.
Код: Ми вибухаємо.
Ми вибухаємо.
Explodium.
Люба, чому ти тут?
Що ми будемо робити?
Куди підемо?
Пам'ятаєш мого брата Фабріса?
Його друг організував джазовий концерт в Марокко.
Оскільки у марокканців не було грошей, щоб заплатити музикантам,
вони дали їм 4 тонни гашишу.
Що? 4 тонни гашишу?
Як його перевезти?
- Його не перевозили. - І що?
Залишаєшся там, викурюєш його весь і ніколи не повертаєшся.
Ранок італійський. Ніч німецька.
Хороший гаш, море, сонце.
Ти не нудьгуватимеш там, щасливчик.
Я готовий до Марокко.
Чи може дівчина позичити мені чорний олівець для очей?
Ось, будь ласка.
"Марокканець" Матісса.
Я готовий до Марокко.
Костюм ... треба щось зі смугами,
щось ще ...
- Каміль, можна я у тебе подивлюся? - Давай.
Яка ти класна!
Йому недобре.
Щось із ним не те. Не знаю, що це.
- Це кислота чи ЛСД? - Я не знаю.
- Це ти йому дав? - Я не знаю, де він це взяв.
- Ти не давав йому? - Ні!
Це ти йому дав?
Готьє!
Це ти йому дав?
Ні, але це весело.
Плющить.
Готьє казиться.
Він сказився ...
Як ти збираєшся жити без студії?
Не знаю.
Давай поговоримо про це завтра.
Зараз я зроблю м'ятний чай.
М'ятний чай.
Блін!
Що ти робиш? Ти з глузду з'їхав?
Що це таке? Чому ти це робиш?
У чому справа?
Що?..
Я поверну тобі гроші.
Я тобі подзвоню в лікарню.
Мсьє Антуан залишив це для вас.
Щиро дякую!
Вперед.
Ідіот!
Давай погуляємо.
Я збираюся в Штати.
Я думав, що він вже поїхав.
Адже так?
Так.
Тоді навіщо ти туди їдеш?
- Хочеш до нього? - Так.
Добре.
А як же я?
Він гарний всередині, і зовні.
Він повертає мене з ніг на голову.
Я ніколи не говорила йому нічого.
Можливо, тому що я знала.
Просити його почекати було б нечесно.
У тебе своє життя, коханий чоловік. У тебе буде дитина.
А я просто мчу життям.
Не знаю.
Пам'ятаєш мій голодний страйк? Я хотіла тоді померти.
Ти дала мені урок.
Ти підстьобнула мене.
Не роби дурниць.
Я завжди буду поряд, якщо буду потрібна.
Я знаю.
Як думаєш, ми ще побачимося?
Звичайно, ти здуріла?
Звичайно, побачимося. Нью-Йорк не так і далеко.
Крім того, я приїжджатиму, щоб побачити вашого малюка.
- О котрій твій виліт? - 8:50.
Я проведу тебе в аеропорт.
Ні, я викликала таксі.
Я сказала йому, що я не комуністка.
В американському посольстві треба підписати документ,
де ти присягаєшся, що ти не комуніст або наркоман.
Ти це зробила?
Отже, ключі ...
А це?
Візьми з собою.
Ти впевнена, що не хочеш, щоб я провів?
Ні, не варто.
Відтоді як я переїхала в Бруклін, я майже ніколи не покидаю цей район.
Я ділю студію з подругою. Вона скульптор, як і я.
Ми підтримуємо одна одну
і заохочуємо.
Тобі справді треба сюди приїхати. Тоді не будеш почуватися,
як самотній звір у джунглях.
Дві коробки
купонів.
Тоді ...
Два зошити в клітинку,
великих.
Потім мені ще треба "Байки" Лафонтена.
Підсумуємо ...
25 ручок, 40 зошитів,
2 коробки крейди, 2 гумки, 2 коробки наклейок,
"Байки" Лафонтена ...
Здається, і все.
Подивимося.
Мені бракує ... Ні, нічого.
Для офісу ...
Що це тут робить? Патент ... Публікації ...
Це не так.
Мушу тобі сказати, що я зараз анархістка.
Інші люди діють мені на нерви.
У мене є гарна новина.
Через рік я нарешті отримала дозвіл на роботу.
Це таке полегшення ...
Як справи?
Деякі цікаві речі відбуваються.
Революція та інше ...
Утворюються рухи. Я тобі все розкажу.
Через рік я нарешті отримала дозвіл на роботу.
Це таке полегшення,
як не крути.
сон праведника
О, дивись, зірка!
Давай, люба.
Ходи. Візьми оце.
Поклади. Це гниле.
Комета мчить на повній швидкості!
Кома?
Мертвий.
Франсуа подумав: коли вже цей жандрм припинить говорити дурниці?
Але тут Франсуа, здається, помилився.
Цього ранку він помер.